«Вампир на помойке»
В поселок городского типа под названием Белозерский надо идти сначала через весь наш дачный поселок, потом чистым полем под горячим солнцем, потом тенистой лесной дорогой. И никакого белого озера по пути нет. Пал Данилыч говорил, что оно когда-то было и поселок Белозерский стоял прямо на его берегу. Но озеро до наших дней не сохранилось. А поселок сохранился, правда, плохо. Он сильно постарел с той поры, облупился, деревья в нем зачахли, скверик перед бывшим кинотеатром, где теперь расположилась какая-то фирма, засорился вековым мусором, и только перед главным зданием, похожим на купеческий комод, было чисто подметено и даже побрызгано водой. Здесь находилась поселковая милиция, и она, силами задержанных правонарушителей, приводила в порядок прилегающую территорию.
А вообще в поселке было жарко, пыльно и пустынно. Лишь на рынке процветала и кипела бурная жизнь. Мы отыскали газовую палатку, обменяли баллоны и пошли вдоль рядов «посмотреть кой-какого товару».
И тут вдруг получилась неожиданная встреча. Из киоска, где торговали видеокассетами, вышел наш загадочный знакомый Грибков. Повернулся, что-то сказал кому-то внутри палатки и направился к другому такому же киоску.
Мы, не сговариваясь, укрываясь за спинами и сумками покупателей, двинулись за ним.
В киоске Грибков пробыл недолго. Осмотрел хозяйским глазом полки и витрины, о чем-то поговорил с продавцом и, вытащив из-за пояса свою черную тетрадь, показал ему какую-то страницу. Продавец взглянул на нее, побегал пальцами по калькулятору, согласно кивнул, достал откуда-то сверток – небольшой, но толстый – и передал его Грибкову. Деньги, сразу сообразили мы. За видеокассеты. Значит, хозяин Мрачного дома где-то достает по дешевке видеокассеты, отдает продавцу, тот их подороже продает и сдает Грибкову выручку, что-то, конечно, и себе оставляя. Обыкновенный рыночный механизм.
Выйдя из киоска, Грибков сказал: «Будь здоров, Васек» – и пошел дальше, но больше никуда не заходил, только купил большую бутылку. Потом сел в машину и уехал, пыля колесами, вдаль.
Проводив его, мы бегом вернулись к киоску, поставили надоевшие баллоны на землю и, открыв рты, стали рассматривать выставленные на продажу видеокассеты.
– Выбрали что-нибудь, хлопцы? – спросил нас продавец Васек. – Есть классные ужастики. Волосы дыбом, зубы стучат, и к маме хочется!
– Огласите, весь список, пожалуйста, – сказал я с важностью состоятельного покупателя.
Продавец кинул взгляд вправо-влево и почему-то шепотом стал перечислять:
– «Вампир на помойке», «Плюнь на дедушку», «Злобный, зубастый, ужасный», «Призрак на руинах», «В плену у гномов»…
– Это у нас все есть, ерунда.
– Не завирайся, хлопец, – рассердился Васек. – Есть у него! Да я их только вчера получил.
Я пренебрежительно хмыкнул.
– Вы их получили от посредника, а я из первых рук. – Что-то внутри просто толкало меня на это вранье ради правды. – От господина Грибкова.
Продавец сразу сменил свой тон:
– От Грибка?
– Мы соседи по даче, – небрежно ответил я, скучающим взглядом продолжая разглядывать кассеты. – Он нам первым дает просматривать все новенькое.
Продавец засмеялся от души:
– Эксперимент проводит. На качество и спрос. Вы у него юные эксперты! Что же вам предложить? «Плюнь на дедушку» правда смотрели? Высший хай!..	«Упир на смітнику»
До селища міського типу, названого Білозерським, треба йти спочатку через усе наше дачне селище, потім чистим полем під гарчим сонцем, тоді тінистою лісовою дорогою. Й жодного білого озера на шляху немає. Пал Данилич казав, що воно колись було й селище Білозерське стояло прямісінько на його березі. Та озеро до наших днів не збереглося. А от селище збереглося, правда, погано. Воно сильно постарішало з тієї пори, облупилося, дерева у ньому вчахли, скверик перед колишнім кінотеатром, де тепер розташувалась якась фірма, забрьохався столітнім сміттям, й лише перед головною побудовою, схожою на купецький комод, було чисто виметено й навіть побризкано водою. Тут розташувалась селищна міліція, й вона силами затриманих правопорушників приводила до ладу прилеглу територію.
А загалом у селищі було спекотно, запорошено й порожньо.
Лише на ринку буяло й кипіло життя. Ми відшукали газового намета, обміняли балони і пішли уздовж рядів «по ринку, чи не купимо яку дешевинку.».
І тут раптом вийшла несподівана зустріч. З кіоску, де торгували відеокасетами, вийшов наш загадковий знайомий Грибков. Повернувся, щось сказав комусь всередині намету і попрямував до іншого такого ж кіоску.
Ми, не змовляючись, ховаючись за спинами й сумками покупців, рушили за ним.
У кіоску Грибков пробув недовго. Оглянув хазяйським оком полиці й вітрини, про щось поговорив з продавцем і, витягнувши з-за пояса свого чорного зошита, показав йому якусь сторінку. Продавець глянув на неї, побігав пальцями по калькулятору, згідливо кивнув, дістав звідкись пакунок - невеликий, але товстий - і передав його Грибкову. Гроші, відразу зметикували ми. За відеокасети. Значить, господар Похмурого будинку десь дістає задешево відеокасети, віддає продавцеві, той їх дорожче продає і здає Грибкову виручку, щось, звичайно, й собі залишаючи. Звичайний ринковий механізм.
Вийшовши з кіоску, Грибков сказав: «Будь здоров, Васьок» - й пішов далі, але більш нікуди не заходив, лише купив велику пляшку. Тоді сів у машину і, здіймаючи колесами пилюку, поїхав у далечінь.
Провівши його, ми бігцем повернулися до кіоску, поставили обридлі балони на землю й, пороззявлявши роти, стали розглядати виставлені на продаж відеокасети.
- Вибрали що-небудь, хлопці? - запитав нас продавець Васьок. - Є класні жахіття. Волосся дибки, зуби цокають, і до мами хочеться!
- Оголосіть увесь список, будь ласка, - сказав я з поважністю заможного покупця.
Продавець кинув погляд вправо-вліво і чомусь пошепки став перераховувати:
- «Вампір на смітнику», «Плюнь на дідуся», «Злостивий, зубастий, жахливий», «Привид на руїнах», «В полоні у гномів» ...
- Це у нас все є, дурниця.
- Не забріхуйся, хлопче, - розсердився Васьок. - Є у нього! Та я їх лише вчора отримав.
Я зневажливо хмикнув.
- Ви їх отримали від посередника, а я з перших рук. - Щось всередині просто штовхало мене на цю брехню заради правди. - Від пана Грибкова.
Продавець одразу змінив свій тон:
- Від Грибка?
- Ми сусіди по дачі, - недбало відповів я, знудьгованим поглядом продовжуючи розглядати касети. - Він нам першим дає переглядати все новеньке.
Продавець щиро засміявся:
- Експеримент проводить. На якість і попит. Ви у нього юні експерти! Що ж вам запропонувати? «Плюнь на дідуся» правда дивилися? Найвищий хай! ..